1. zprava z Vietnamu
8. září 2001, So 15:05
Všechny Vás srdečně zdravíme z druhého největšího vietnamského města
- Ho Chi Minh City, tedy ze Saigonu. Zatím se nám náš výlet jenom daří.
Cesta přes dva kontinenty proběhla bez problému, dokonce nás i pustili s naším
vízem do země (doufám, ze to nebylo jen diky tomu, ze se vsichni urednici
zrovna divali na dulezity fotbalovy zapas).
Bydlime v centru Saigonu, v pokoji s klimatici a teplou vodou a s uzasnym
vyhledem na okolni strechy (5. patro bez vytahu), a to vse za pouhych 10
dolaru na noc. Jidlo je taky skvele - jime, jak jinak, hlavne na ulici, vetsinou
jde o ruzne variace nudlovych polevek (uz jsme zkusili rybi, kureci a pred
chvili dary more). Na dalsi dobroty (treba uzene maso ci kurata) jsme si jeste
netroufli, ale urcite na to casem dojde. Rostou tu vsude banany, kokosove orechy
a na ulicich se prodava spousta ovoce, ktere vubec neumime identifikovat (treba
draci ovoce...) Jo , a taky pecivo a cukrovinky me hrozne lakaji..
Dneska jsme uskutecnili prvni vylet - do kaodaistickeho klastera a do tunelu Cu
Cchi. Kaodaismus je mistni vietnamsky vymysl - umele nabozenstvi vytvorene ze
sesti hlavnich svetovych nabozenstvi nekdy pred sto lety. Pry mu tady veri 7
milionů lidi (rikal pruvodce, ale on to ho strasne nakecal), dle Lonely planet
jen 2 miliony, ale i to je dost, chram docela barevny, ale hlavni bohosluzba se
nam zdala malo akcni - jen sedeli a zpivali. Nejzabavnejsi je, ze jednim ze ctyr
svatych tohoto nabozenstvi, je francouzsky spisovatel Viktor Hugo.... Meli ho
vymalovaneho pred vstupem.
Po nabozenskem intermezzu jsme se presunuli do Cu Cchi, ktere je proslule
podzemnimi tunely, kde se schovavali vojaci VietCongu pred Americany za valky.
Po absolvovani cele te nalejvarny, cernobile videoagitky a hlavne po shlednuti
vsecho, co si Vietnamci dokazali vymyslet, mi bylo tech Americanu skoro lito...
Vietnamci jsou totiz naprosto sileni a bojovat proti nim, to muselo byt k
zblazneni. Ukazovali nam priserne pasti, ktere na Amiky strazili - asi deset
variant ruznych bodcu, puvodne na tygry, ktere cloveka propichnou temer vsude,
diry, ve kterych se dokazali schovat (pry se jich tam veslo tak 3-4, pricemz
jeden prumerne rostly Evropan mel co delat, aby se tam vsoukal), a kdyz nas
nakonec vzali i do tunelu, uplne nas to znicilo. Nemyslim, ze bych byla o tolik
vetsi nez prumerny Vietnamec a presto jsem mela co delat. V nekterych mistech to
jinak nez lezenim po ctyrech neslo. Navic 6 metru pod zemi, minimum vzduchu - a
to nam svitili... Lilo z nas silene - i normalne je totiz venku pres 31 stupnu a
vlhkost se blizi nasycenosti. Vetsina z nasich evropskych kolegu-vyletniku
vypadala otresene. Jeste jsme vyslechli par historek o hrdinnych vojacich a
vojackach - jedna se nam zdala nepravdepodobna jeste vic nez ostatni - meli tam
totiz improvizovanou nemocnici, a protoze nemeli krev, davali pry vojakum jako
prvni pomoc do zily kokosove mleko s vodou a pak je teprve transportovali do
Kambodzi do nemocnice...
Kazdopadne to byl zazitek, vyplacala jsem skoro cely film, tak uvidime. V
Saigonu je jeste muzeum - drive se jmenovalo Muzeum americkych valecnych
krutosti, ted uz jen Muzeum valky, asi pujdeme porovnat a okouknout prisernosti
druhe strany, ale to asi az na ceste zpatky.
Ted uz jsme zase v Saigonu, povecereli jsme a koupili si listky na autobus -
zitra rano v 7:30 odjizdime do hor - horského mestecka Dalat vzdaleneho asi 6
hodin cesty. Stalo nas to 5 dolaru pro jednoho a jsme hrozne zvedavi na zdejsi
dalnici D1. To, po cem jsme cestovali dnes, bylo dost primitivni, a pritom to
mel byt zaklad budouci dalnice do Kambodzi. Az zas bude internet (a ten je
minimalne v Saigonu vsude, asi za dolar na hodinu), tak se zase ozveme. Co se
tyce mobilniho telefonu, tak ten zklamal. Peagas tu, zda se, nema roamingoveho
partnera...
Ze Saigonu, Vietnamu, Indociny zdravi
Vedru a vlhku zdar
Hanka a Tomas